Alegorija milosti govora i milosti šutnje Ivana Krstitelja Rangera u Krapini: natpisi i vizualna egzegeza - Cvetnić, Sanja (2005)
Alegorija milosti govora i milosti šutnje Ivana Krstitelja Rangera u Krapini: natpisi i vizualna egzegeza Zidna slika Ivana Krstitelja Rangera Alegorija milosti govora i milosti šutnje na zapadnome zidu svetišta franjevačke crkve sv. Katarine u Krapini u umjetničkoj historiografiju uveo je Artur Schneider (1939.) kao Rangerovo djelo. Opremljena je sa sedam natpisa koji nisu do sada pročitani, pa tako ni ikonografski sadržaj slike nije do sada bio protumačen. On alegorijski vezuje milost govora koja je proslavila franjevačkoga propovjednika Antuna Padovanskoga s milošću šutnje zbog koje je mučenički stradao poslijetridentski praški prelat sv. Ivan Nepomuk, a kao alegorijski simboli korištene su slikani moćnici s jezicima dvaju svetaca. Natpis » Tempus Loquendi.« (Vijeme govorenja) usmjeren je prema relikvijaru s jezikom sv. Antuna Padovanskoga u desnici alegorijske figure, koji je također identificiran natpisom bez trake: » Lingua S: Ant: Pad:« . Tim dvijema natpisima sučeljeni su: » Tempus Tacendi« (Vrijeme šutnje) koji nadvisuje relikvijar jezika sv. Ivana Nepomuka pod kojim čitamo: » Lingua S: Ioan: Nep:« . Na traci ispod moćnika s jezikom sv. Antuna Padovanskoga ispisan je citat iz Psalma 38. koji se može rekonstruirati: » Locutus sum in lingua mea. Ps 38. v.5.« , što u doslovnom značenju jasnije upućuje na milost jezične razumljivosti sv. Antuna Padovanskoga – i kada je propovijedao ljudima drugih narodnih jezika – nego što se to začenje naslućuje po hrvatskome prijevodu toga dijela stiha iz Davidova psalma: » progovorih svojim jezikom« . Ispod moćnika s jezikom sv. Ivana Nepomuka čitamo: » Non est sermo in lingua mea. Ps 138. v. 4.« Citat je prenesen je iz 138. (139.) Davidova psalma, a odnosi se na hagiografski podatak o šutnji sv. Ivana Nepomuka kojom je štitio ispovjednu tajnu: » Riječ mi [još] nije na jezik došla« . Posljednji natpis u dva retka, široko razvijen pod nogama anđela na iluzioniranoj traci u dnu prizora, citat je iz hagiografije sv. Antuna: » O Linguâ benedicta, quæ Deum – semper benedixisti et alios / benedicere fecisti, nunc manifestè – apparet quanti meriti extitisti apud D[eu]m.« [‘ O jeziče blagoslovljeni, koji si uvijek blagoslivljao Gospodina i druge si blagoslivljati učio, sada je očito kolike su tvoje zasluge pred Bogom!’ ]. Tu rečenicu pohvale jeziku sv. Antuna izrekao je sv. Bonaventura 8. travnja 1263. godine, povodom prijenosa svečeva tijela iz crkve Santa Maria Mater Domini u novosagrađenu baziliku u Padovi, ali se ovdje – na Rangerovoj slici – ona može odnositi i na jezik sv. Ivana Nepomuka, koji je također štovan zbog čudnovate sačuvanosti prilikom pregleda relikvija (tek je u drugoj polovici XX. stoljeća ustanovljeno kako se radi o moždanom tkivu, a ne jeziku), i zbog prihvaćena uzroka njegova mučeništva, to jest ustrajne šutnje kojom je branio ispovjednu tajnu. Od 1685. godine u franjevački samostan u Krapini zalazili su lektori studija filozofije, moralke i retorike, a Rangeru je to učeno ozračje zacijelo bio podrška i poticaj da iskaže vlastiti dar vizualne egzegeze teoloških misli, i ostvari Alegoriju milosti govora i milosti šutnje. Svojom poslijetridentskom ikonografijom ona brani sakramenate (osobito ispovijedi), kult svetaca i pobožnu praksu štovanja relikvija. Slikar je natpisima komentirao opreku u načinu kako su dijelovi tijela (jezici) postigli nebesku slavu – govorom i šutnjom – a Rangerovim natpisima autoritet daju izvori citata: Davidovi psalmi i citat sv. Bonaventure.
Projekt MZOS
HRV