Problem ćirilice u Vukovaru kroz prizmu suvremene retorike - Varošanec-Škarić, Gordana (Array, 2014)
Argumentirat će se tvrdnja da ćirilične natpise ne treba postavljati na javne institucije u Vukovaru dok se ne otvori demokratski dijalog između političkih elita, žitelja Vukovara, hrvatskoga i srpskoga stanovništva. Trenutni zakon iz 2000. o uporabi jezika i pisma nacionalnih manjina jest norma, ali danas 2014. nije normalno područje stvarnosti i ljudskih događanja. Tvrdnju obrazlažemo prema pravilu pravičnosti, koji polazi od teze da se slična bića trebaju tretirati na jednak način te identiteta kroz šest toposa (Perelman i Olbrecht Tyteca, 1969), koji trebaju utjecati na stvaranje zaključka. Uzima se u obzir da snaga argumenta ne može biti u potpunosti neovisna, nego da se stvara za publiku s njihovog stajališta u određenom povijesnom vremenu. Normalno je koji put važnije od norme, pa se latinica mora uzeti u obzir kad se propituje tema ćirilice u Vukovaru, bez obzira što je i ćirilica povijesno hrvatsko pismo. Mjesto kvantitete kao najjači topos ima odlučujući značaj za zaključak. Vukovar nije kao bilo koji drugi grad, u Domovinskom ratu najviše je stradao i nesporno bi trebao biti posebno mjesto pijeteta (mjesto kvalitete). Osim što je znatno veći broj onih koji pišu latiničnim pismom, latinica je i prije bila službeno pismo do 1913., prevladavala je i u posljednjih 20 godina i više je službenih institucija nosilo latinične natpise, a to ima prednost pred nametnutom ćirilicom (mjesto postojanja). Mjesto pijeteta argumentira neponovljivost, Vukovar je postao simbol i nikako ne bi trebalo doći do ponavljanja ratnih sukoba. Mjesto biti ukazuje da se ne može govoriti da ne treba referendum o natpisima u Vukovaru, dok god mediji pokazuju da su bitni samo oni koji razbijaju ploče na ćirilici, a političari iskazuju prezir prema željama većine. Prema mjestu osobnosti prednost se daje uzvišenom, stoga se u surječju povijesnih događanja ne smije oduzeti pravo Vukovarcima na ponos, čast i zasluge za priznanje neovisne Republike Hrvatske. Ne treba zaboraviti da se u tom dijalogu svi trebaju međusobno poštivati, političke elite, skupine u prijeporu, Srbi i Hrvati. Intelektualci bi trebali aktivno djelovati i na političke prijepore postupcima pragmadijalektičke retorike poticati dijalog, a ne ishitreno odobravati primjenu spomenutog zakona koji ponižava većinu.